Este o anumită plăcere în pădurile fără poteci,
Este o anumită încântare pe țărmul singuratic,
Este societate acolo unde nu e nimeni,
Lângă marea adâncă și în muzica vuietului ei;
Nu-l iubesc mai puțin pe om, ci mai mult pe Natură.
Mamă!
Mamă! Ajută-mă!
Ce s-a întâmplat?
N-am visat, Walt. Nu mi-am imaginat-o.
L-am auzit. L-am auzit. L-am auzit. L-am auzit pe Chris.
- L-am auzit! - Știu.
Nu. Nu mi l-am imaginat, Walt.
Nu, l-am auzit. El... e...
- L-am auzit! - Billie.
Alexander Supertramp Aprilie 1992
Wayne,
salutări din Fairbanks!
Am ajuns aici acum două zile.
A fost foarte greu să prind o mașină în teritoriul Yukon,
dar până la urmă am ajuns aici.
Am cumpărat o carte nouă despre flora și fauna locală.
Sunt pregătit și mi-am făcut provizii cu toate cele necesare
ca să trăiesc în mijlocul naturii timp de câteva luni.
S-ar putea să treacă foarte mult înainte să mă întorc înapoi în sud.
Voiam doar să-ți spun, ești un om pe cinste.
Doar până aici pot să te aduc.
În regulă. Mulțumesc.
- Ți-ai lăsat lucrurile pe bordul mașinii. - Păstrează-le.
Cum vrei tu.
Mersi încă o dată.
Hei, stai așa puțin.
Poftim, ia astea. O să-ți țină picioarele uscate.
Dacă scapi cu viață, să mă suni. Numărul meu e în interiorul cizmelor.
Mersi.
Acum mă duc
în sălbăticie.
ÎN SĂLBĂTICIE
Traducerea și adaptarea: veverița_bc @ www.titrări.ro
E cineva?
E cineva pe-aici?
Cred că nu!
Timp de doi ani cutreieră Pământul.
Fără telefon, fără piscină, fără animale de companie,
fără țigări.
Libertatea supremă.
Un extremist. Un călător estetic
a cărui casă este drumul.
"Hei, ascultă, bătrâne. Nu mă psihanaliza tu pe mine, da?"
"Taci din gură. Te duc acolo unde mergem."
"Unde te duci?"
"Ți-am mai spus! Mergem spre nicăieri!"
Și acum, după doi ani de hoinăreală, vine ultima și cea mai mare aventură.
Bătălia culminantă de a omorî
falsa ființă din sine
și a sfârși victorios revoluția spirituală.
Nemaidorind să fie otrăvit de civilizație, el fuge
și străbate de unul singur pământul pentru
a se pierde în sălbăticie.
Alexander Supertramp Mai 1992.
Universitatea Emory, Atlanta, Georgia Cu doi ani înainte de duba "Magică"...
... munca asiduă și diferitele contribuții aduse comunității noastre
în timpul petrecut aici,
vă salutăm și vă oferim tuturor
o ultimă rundă de aplauze și felicitări.
Nina Lynn Lockwynn.
Vanessa Denise Lowery.
Christopher Johnson McCandless.
Regina Victoria McNabb.
Îi văd stând în picioare la porțile formale ale facultăților lor.
Îmi văd tatăl mergând tacticos pe sub arcada de gresie roșiatică,
lespezile roșii scânteind ca niște foițe îndoite de sânge la ceafa lui.
O văd pe mama cu niște cărți subțiri la sold,
stând în fața stâlpului din cărămizi mici cu poarta din fier forjat
încă deschisă în spatele ei, cu vârfurile ca de sabie în aerul de mai.
Sunt pe cale să absolve.
Sunt pe cale să se căsătorească. Sunt niște copii. Sunt neștiutori.
Tot ce știu ei e că sunt nevinovați, n-ar face rău nimănui niciodată.
Îmi vine să mă duc la ei să le zic, "Opriți-vă, n-o faceți.
Ea e femeia nepotrivită, el e bărbatul nepotrivit.
O să faceți niște lucruri pe care nu vă puteți imagina că le-ați face vreodată.
Veți face lucruri rele unor copii.
Veți suferi în moduri de care n-ați auzit.
O să vă doriți să muriți."
Îmi vine să mă duc la ei în lumina soarelui de sfârșit de mai și să le-o spun.
Dar nu o fac. Vreau să trăiesc.
Îi ridic ca pe păpușile de hârtie și îi lovesc unul de celălalt
la șolduri ca pe niște cioburi de cremene, parcă pentru a face scântei cu ei. Le spun,
"Faceți ceea ce vreți să faceți, iar eu voi povesti despre asta."
Uite că au ajuns, Walt. Da?
Cine a scris asta?
Păi, putea fi oricare din noi, nu-i așa?
De ce o lasă pe Carine să-i conducă mașina?
Sunt multe poezii bune aici.
Trebuie să vorbesc cu ea despre asta.
Stai jos.
Scuzați-mă. Trebuie să-l aduc pe fiul meu.
Tocmai a absolvit azi la Colegiul Emory.
Lasă-mă pe mine. Lasă-mă pe mine.
Chris, salut! Te-am așteptat o mulțime.
M-ai speriat de moarte când ai sărit pe podium în halul ăla.
- Bună, tată. - Felicitări, băiete.
- E un pas important. - Mulțumesc, tată.
Așa...
N-ai voie să conduci în Georgia.
De ce? Am permisul la mine.
Pentru că e ilegal ca cineva cu permis de începător
să conducă o mașină în alt stat decât statul său natal. De asta.
Nu știam asta. Credeam că dacă sunt cu cineva cu permis legal, e în regulă.
Hai să...
- O să continue? - Nu.
Se pare că toată lumea sărbătorește astăzi.
- O să rămână la bar, nu? - Da.
Cred că notele mele o să fie destul de bune încât să intru la Drept la Harvard.
Chris, e minunat.
E mare lucru.
Câți bani ți-au mai rămas în fondul pentru colegiu?
Exact 24.500 de dolari și 68 de cenți.
Tipic.
A trebuit să mă duc la bancă azi dimineață, mamă.
Mama ta și cu mine o să contribuim cu mare plăcere la bugetul pentru Harvard.
Așa e.
Trebuie să mă gândesc ce-o să fac.
Mai întâi am multe de împachetat și organizat aici.
Eu și cu tatăl tău vrem să-ți facem un cadou.
Vrem să te scăpăm de rabla aia.
Care rablă?
Aia.
- Vrem să-ți cumpărăm o mașină nou. - Exact.
O mașină nouă?
De ce mi-aș dori eu o mașină nouă?
Datsunul merge foarte bine.
Credeți că-mi doresc vreo mașină de lux?
Vă faceți griji pentru ce-ar putea gândi vecinii?
N-aveam de gând să-ți cumpărăm un Cadillac nou-nouț, Chris.
Vrem să-ți cumpărăm o mașină frumoasă și nouă care e sigură pentru condus.
Nu poți ști niciodată când explodează chestia aia așa, din senin.
Să explodeze. Să explodeze?! Ați înnebunit? E o mașină grozavă.
N-am nevoie de o mașină nouă.
- Nu-mi doresc nimic. - Bine.
- Chestiile astea, astea, astea... - Bine.
- Totul trebuie să fie dificil. - Mulțumesc.
- Eu îți mulțumesc ție. - Poate că nu asta a vrut să zică.
Poate că își dorește vechea lui mașină. Nu-i așa mare lucru.
Mulțumesc. Pur și simplu nu-mi doresc nimic.
Chris se evalua pe sine și pe cei din jurul său
după un cod moral extraordinar de riguros.
Pa, Chris!
A riscat ceea ce putea fi o cale implacabil de singuratică,
dar a găsit companie în personajele din cărțile care îi plăceau,
de la scriitori cum ar fi Tolstoi, Jack London până la Thoreau.
Îi putea cita în orice situație,
și adesea o făcea.
Am uitat să-l întreb ce citat și-a ales pentru cina de absolvire,
dar îmi făcusem o idee destul de bună despre cine ar putea fi ținta principală.
Era inevitabil ca el să plece brusc.
Și când a făcut-o, a făcut-o într-un mod specific.
Capitolul 1: NAȘTEREA MEA
"N-ar trebui să negăm faptul că a fi liberi
pe propriile picioare ne-a bucurat dintotdeauna.
Acest lucru e asociat în mintea noastră cu evadarea
de istorie și de asuprire și de lege și de obligații enervante.
Libertatea absolută.
Drumul mereu a dus spre vest."
Am nevoie de un nume.
Alexander Supertramp Iulie 1990
Spre sfârșitul lunii iunie,
cei de la Emory trimiseseră situația școlară finală a lui Chris.
Aproape toate notele erau de A.
A la Apartheid în Societatea Sud-Africană.
A- la Politica Africană Contemporană și Criza Mâncării din Africa.
Și a continuat. Isteț băiat, fratele meu.
Dar până la sfârșitul lui iulie nu mai auziserăm nimic despre el,
iar părinții mei începuseră să-și facă griji.
Chris nu avusese niciodată un telefon,
așa că au hotărât să meargă în Atlanta ca să-i facă o surpriză.
Când au ajuns la apartament, au găsit un semn cu "De Închiriat",
iar administratorul spusese că Chris se mutase de la sfârșitul lunii mai.
Da. A plecat acum două luni.
Așa că atunci când au ajuns acasă,
a trebuit să le dau toate scrisorile pe care i le trimiseseră lui Chris în vara aceea,
și care fuseseră trimise înapoi la pachet.
Chris vorbise la oficiul poștal să le rețină până pe 1 august,
ca să câștige niște timp.
Știai despre asta?
Nu mi-a spus nimic.
Am înțeles ce făcea. Că petrecuse patru ani
îndeplinind absurda și apăsătoarea îndatorire de a absolvi facultatea,
iar acum era emancipat de acea lume a abstractului,
a falsei siguranțe, a părinților și a excesului material,
lucrurile care-l îndepărtau pe Chris de adevărul existenței sale.
Traseul Culmilor Pacificului California de Nord, August 1990
Hei!
- Salut, omule. Vino-ncoace. Urcă. - Bine, super.
De-abia te-am văzut sub pălăria aia nebunească a ta.
Ușa e puțin stricată. Așa. Urcă.
El e Rainey.
- Bună, Rainey. - Salut, eu sunt Rainey.
- Eu sunt Jan. - Bună. Eu sunt Alex.
Alex cel cu pălăria pe cap.
- Da, știu. Tu ai spus-o, omule. - Da.
Deci ești piele acum.
Sunt piele?
Da, un hoinar în piele. Așa sunt numiți cei care merg pe jos.
Practic, noi suntem hoinari în cauciuc.
Pentru că noi avem o mașină.
- Nu trebuie să mă împingi. - Haide, te rog?
Da, și Alex ar putea avea o mașină, dar a hotărât să-și ardă toți banii.
De ce-ai făcut asta?
N-am nevoie de bani. Îi face pe oameni să fie prevăzători.
Haide, Alex. Doar trebuie să fii un pic prevăzător.
Cartea aia a ta e mișto și toate cele,
dar nu poți să depinzi în totalitate de frunze și fructe de pădure.
Nu știu dacă ai vrea să depinzi de mai multe de atât.
Unde sunt părinții tăi?
Își trăiesc viețile pe undeva.
Pari a fi un puști iubit. Fii corect.
Corect?
Știi la ce mă refer.
O să-l parafrazez pe Thoreau în situația asta.
"În loc de dragoste, bani, destin,
faimă, corectitudine,
dă-mi adevărul."
De când ne putem aminti eu și Chris,
în casa noastră au fost certuri zilnice,
violență la care eram forțați să fim martori. Era foarte real.
Dar era și aproape ca la teatru.
Eram în rolul atât al judecătorilor cât și al acuzaților.
Și ți-am luat simbolul ăsta, simbolul ăsta scump.
Tata fusese tânărul geniu
căruia NASA îi încredințase realizarea proiectelor cruciale
pentru sistemele radar ale sateliților americani
care urmau să fie răspunsul nostru la Sputnikul rușilor.
Iar el și cu mama au înființat mai târziu o firmă de consultanță
combinând resursele ei de entuziasm
cu bogatul său bagaj de cunoștințe.
Uită-te la asta.
Dar până în momentul în care firma a realizat primul milion,
succesul în carieră și banii păreau doar să le fi accentuat ignoranța.
Mulțumesc foarte, foarte mult.
Îmi amintesc de prima ședință de familie
în care ne-au anunțat despre planurile lor de divorț.
Voiau să alegem cu care dintre ei vrem să trăim.
Am plâns în neștire.
Divorțul n-a mai avut loc,
dar amenințările și ședințele n-au încetat.
N-a trecut mult timp până când eu și Chris ne-am închis în noi.
Le spuneam, "N-aveți decât.
Divorțați."
Doamne! Dacă aș aprinde un chibrit de tine, aș avea și cina și căldură în același timp.
Unde se duce Jan?
Ei bine, prietene,
situația nu e prea roz pe frontul hippiot.
Ești destul de harnic, nu-i așa?
Puțin.
E ciudat cum se întâmplă lucrurile în anumite momente.
Am iubit-o pe femeia aia foarte mulți ani, frățioare.
Dar, știi, are și ea o poveste.
Trecem printr-o perioadă într-un mod foarte tăcut.
Așa că atunci când te-am întâlnit pe tine ieri,
perioada asta prin care trecem într-un mod tăcut,
a început să vorbească despre asta. Înțelegi ce vreau să zic?
- Cred că da. - Ce anume crezi?
Păi...
Unii oameni simt că nu merită să fie iubiți.
Pleacă tăcuți înspre spații goale,
încercând să astupe golurile spre trecut.
Ce abordare. Iisuse!
- Nu ești Iisus, nu-i așa? - Ia uite cine vorbește.
O să te duci să pășești pe apă ca să mi-o aduci înapoi, prietene?
Nu. Mie mi-e frică de apă.
Mereu mi-a fost.
E ceva peste care trebuie să trec odată și-odată, nu? Așa ca o să înot în ea
dacă o să cari tu lemnele de foc la tabără.
- Sigur că da. - Da?
- Sunt ca si cărate. - Bun așa.
"Marea îți oferă doar valuri puternice,
și ocazional șansa de a te simți puternic.
Nu știu eu prea multe despre mare,
dar știu sigur că așa e aici.
Și mai știu și cât e de important în viață
nu neapărat să fii puternic, ci să te simți puternic,
să te evaluezi măcar o dată,
să te găsești măcar o dată într-una din cele mai vechi condiții umane,
față în față cu bolovanul orb și surd singur,
cu nimic care să te ajute, în afară de mâini și propria minte."
- Vine un val uriaș! - Fugi!
Rainey, îngheț!
Poți să mă ții în brațe?
Marina a demolat și a abandonat o bază acolo.
Tot ce-a mai rămas e o rețea imensă de fundații din beton sau lespezi.
- Tare ți-ar plăcea lespezile. - Ți-ar plăcea. Ți-ar plăcea.
- Dacă o sa mai fii pe drumuri. - Ți-ar plăcea.
Camarazi călători.
Doar trăiești ieftin sub soare. Nu se compară nimic cu așa ceva.
Sună grozav.
Dacă vii și tu, o să-ți fac o pălărie ca lumea.
- Promiți? - Îți jur.
Scumpete...
- Încetează. Stai. - Da.
- Bine.
Stai să sting lumina.
MULȚUMESC, JAN ȘI RAINEY
- El mi-a amintit de... - Știu.
Capitolul 2: ADOLESCENȚA
Adică, ești foarte bun. Adică, ești cam
de vreo 100.000 de ori mai bun decât orice măr pe care l-am mâncat vreodată.
Eu nu sunt Superman, sunt Supertramp.
Tu ești un Supermăr.
Ești atât de gustos. Ești atât de organic, atât de natural.
Ești mărul ochiului meu.
La începutul lui septembrie,
mama și tata au fost sunați de Poliția din Annandale,
fiind anunțați că mașina abandonată a lui Chris
fusese identificată de către Patrula de Autostradă din Arizona.
Un grup de căutători de flori rare a dat peste ea în deșert.
Nu erau semne cum că Chris ar fi intenționat să se întoarcă la ea.
Dar nu erau nici semne cum că ar fi fost spartă.
Polițiștii s-au gândit că așa a ales Chris să o lase în urmă
și nu că i-a fost furată.
Liniștea inițială simțită de mama și tata s-a transformat repede
în conștientizarea faptului că Chris încerca de fapt să nu fie găsit.
Duba Magică - Săptămâna a Treia
Puternic.
Poți face orice. Poți merge oriunde.
Banii, puterea, toate sunt o iluzie. E mai important ce ai în cap.
Poți fi aici.
Noi doi.
Unu, doi. Nu, nu, nu.
Doi,
trei...
Nu fi timid cu ea. Continuă. Așa e bine.
- Asta e viteza optimă. - Așa.
Dacă mergi prea repede, n-o să aduni tot grâul.
Așa, în linie dreaptă, în linie dreaptă, puțin mai drept.
Vezi cum mergi? Numai un pic mai drept. Acum ești șofer de combină.
Ia uite ce priveliște!
Dar să stai cu ochii pe grâu. Să ai grija să-l seceri.
Poți să te uiți aici în spate sa vezi cât de mult iese.
- Cum te simți? - Mă simt minunat.
Bun, mergi drept. Dumnezeu să te binecuvânteze.
Du-te și câștigă niște bani, prietene. Ne vedem în curând.
Bine.
Wayne. Unde te duci?
Kevin, știi că te iubesc. Glumesc cu tine. Glumesc. Încetează.
- Glumesc cu tine. - Vezi-ți de treaba ta, Wayne!
- De ce ești așa de ostil? - Nu știu.
Noi doi suntem de aceeași parte. Suntem de aceeași parte.
- M-am săturat să râzi de mine. - Kevin, suntem de aceeași parte.
Lasă-mă să iau... Dacă vreau niște vagin, lasă-mă.
- El chiar vorbește serios. - Hai doar să jucăm cărți.
- Putem să jucăm cărți odată? - Hai, atunci.
Doi, patru, șase dolari, pariați toți banii.
Vreau să vă văd pe toți rămânând faliți.
- Vrei să joci și tu? - Nu.
- Kevin, cât ai săptămâna asta? - Am 260.
Suntem la 260.
O sa rămânem la exact 260, ăsta e numărul nostru.
Avem vreo 9.000 de kilograme.
Avem 9.000 de kilograme de care trebuie să scăpăm.
Poate facem toate astea după prânz înainte sa începem orice altceva.
Putem lua rezervele de 500 de dolari...
Ce părere ai de toate astea?
Îmi plac toate astea.
Nu cred că se poate descurca.
Este vreo bibliotecă sau vreo librărie pe-aici
de unde să iau niște cărți despre vânătoare și conservare?
Orice care are legătură cu vânătoarea sau conservarea cărnii,
afumarea ei, sau ce naiba mai este,
vorbește cu Kevin, ăla de acolo. El e omul tău.
Om al naturii. Ce te fascinează așa la ea?
Mă duc în Alaska.
Alaska, Alaska? Sau în orașul Alaska?
Pentru că există piețe în Alaska.
În orașul Alaska, nu în Alaska. În orașul Alaska există piețe.
Nu, omule. Alaska, Alaska.
O să fiu departe acolo, în mijlocul naturii.
O să fiu pe cont propriu.
Știi tu, fără ceas, fără hartă, fără topor, fără nimic. Fără absolut nimic.
Pur și simplu vreau să fiu acolo, să fiu în mijlocul ei.
Munți imenși, râuri, cerul, jocul.
Vreau să fiu în mijlocul ei, știi? În sălbăticie.
- În sălbăticie. - Doar sălbăticia.
- Da. - Doar...
Ce faci după ce ajungem acolo?
Sa zicem că acum ești în sălbăticie, ce facem?
Pur și simplu trăiești, omule.
Pur și simplu ești acolo, trăind clipa, acel loc și moment speciale.
Da.
Poate că după ce mă întorc, o să scriu o carte despre călătoriile mele.
De ce nu?
Totul despre a scăpa de societatea asta bolnavă.
- Societate! - Societate
- Societate, omule! - Societate!
- Societate! Societate! - Societate!
Societate, știi? Societate!
Pentru că știi ce nu înțeleg?
Nu înțeleg de ce lumea, de ce absolut toți oamenii
sunt atât de răi unii cu alții atât de des.
Nu pot să înțeleg deloc. Judecata. Controlul. Totul, întreg spectrul.
- Păi, e doar... - Despre care "lume" vorbim noi?
Știi tu, părinți, ipocriți,
politicieni, nemernici.
Asta e o greșeală.
E o greșeală să te implici prea adânc în chestiile de genul ăsta.
Alex, ești un tânăr foarte simpatic, un tânăr foarte simpatic.
Dar îți promit asta.
Ești un tip tânăr! Nu poți jongla cu focul și sângele tot timpul!
- Trebuie să te eliberezi... - Wayne, despre ce vorbiți voi aici?
- Ce e? - Adică...
Vorbesc despre sânge și foc.
Vorbim despre încercarea de a jongla cu sângele și focul.
Oricum, cine ești tu să dai sfaturi?
Cine sunt eu ca să dau sfaturi cuiva?
- Da. - Ei bine, încântat de cunoștință.
- Numele meu Domnul Fericit. - Domnul Fericit.
Iar Domnul Fericit uneori dă sfaturi.
- Alex, te rog. - Îmi pare rău.
Uneori Domnul Fericit... Domnul Fericit e mereu fericit.
Dar știi când e cel mai fericit?
- Nu e mereu fericit. - Când e fericit?
Chiar vrei să mi-o spui? Hai, spune-mi.
O să-ți spun ție.
- Acum... - Stai jos înainte să te rănești.
Un lucru la care ar trebui să fii atent când ești acolo
e ceea ce s-a întâmplat la sfârșitul anilor '40 la Roswell.
Când o verificare atentă a înregistrărilor taxelor a dezvăluit că
Chris își donase economiile de-o viață în scopuri caritabile,
mama și tata au devenit ceea ce tata numea "mobilizați".
Au angajat un detectiv particular și au anunțat poliția la nivel național,
hotărâți să-i dea de urmă.
Eu m-am gândit că e printre țigani, departe de ochii legii.
Astea sunt afacerile alea cu televiziune prin satelit gratuită.
Tu ești cel care a spus-o, Alex, nu eu.
O să ai nevoie de ceva. Ce fel de armă ai?
Probabil o să-mi iau ceva de calibru 22, cred.
O pușcă de calibru 22.
Bine, atunci.
Când îți împuști vânatul, timpul este esențial.
Primul lucru pe care trebuie să-l faci este să ai grijă
să jupuiești carnea aia așa cum trebuie.
Nu ai prea mult la dispoziție să faci asta Trebuie sa faci asta într-o oră sau două.
Depinde și de vreme. Mai ales dacă e cald, ai mai puțin timp la dispoziție.
Trebuie să ai grijă să nu lași muștele să se așeze pe carne.
pentru că odată ce muștele încep să-și depună ouăle și ies larve și viermi,
știi tu, târâtoarele alea înfiorătoare, e prea târziu. E prea târziu.
M-ați prins. M-ați prins.
L-am avertizat pe Wayne în legătură cu acele cutiuțe negre.
Domnule Westerberg, Scott Baker, FBI. Cred că știți de ce suntem aici.
- Impresionantă desfășurare de forțe. - Da.
Vrei să-mi tragi fermoarul? Mulțumesc.
- Să mergem. - Îmi pare rău, băieți!
Va trebui să oprim activitatea pentru o vreme!
Alex, poți să te întorci să lucrezi pentru mine oricând vrei
Cecurile voastre sunt la Gil, băieți. N-ar trebui să lipsesc prea mult.
Nu uita, Alex, să nu te duci în Alaska până la primăvară.
Spre sud, puștiule. Mai bine te duci spre sud.
În anul în care a absolvit Chris liceul,
a cumpărat Datsunul la mâna a doua și a plecat cu el în celălalt capăt al țării.
A fost plecat cea mai mare parte a verii.
Haide. O sa se uite vecinii.
Poți s-o pulverizezi?
Imediat ce-am aflat că s-a întors, am fugit la el în cameră să vorbesc cu el.
În California, a căutat niște vechi prieteni de familie.
A descoperit că poveștile părinților noștri
despre cum s-au îndrăgostit și s-au căsătorit
erau minciuni calculate ce mascau un adevăr urât.
Când s-au întâlnit, tata era deja căsătorit.
Și chiar și după ce a fost născut Chris,
tata făcuse un copil cu prima lui soție, Marcia,
cu care era încă legal căsătorit.
Brusc, acest lucru ne-a redefinit pe Chris și pe mine drept copii bastarzi.
Aroganța tatei l-a făcut să dea ușor uitării durerea provocată.
Iar mama, în rușinea și jena unei tinere amante,
a devenit complicele lui în minciună.
Fragilitatea unui cristal nu este o slăbiciune, ci o finețe.
Părinții mei au înțeles că un pahar fragil din cristal trebuie îngrijit,
altfel se poate sparge.
Dar când a venit vorba de fratele meu, ei nu păreau să știe sau să le pese
că desfășurarea faptelor lor secrete
a adus o devastare care îi putea despărți.
Căsnicia lor frauduloasă și renegarea de către tatăl nostru al celuilalt fiu al său
era, pentru Chris, o ucidere a adevărului din fiecare zi.
A simțit că întreaga lui viață ia o nouă întorsătură,
ca un râu care brusc își inversează sensul de curgere,
deodată curgând în amonte.
Aceste revelații au lovit în inima simțului identității lui Chris.
Au făcut ca întreaga lui copilărie să pară ficțiune.
Chris nu le-a spus niciodată că știe
și m-a făcut și pe mine să promit că nu spun nimic.
Nu-mi permit patru oameni. Cine o să plătească pentru al patrulea?
Nici Bryan nu-și permite patru. Contează?
Vă pot ajuta cu ceva?
Da. Dacă aș vrea să plec cu caiacul pe râu,
unde ar fi cel mai bun loc de lansare?
Stai puțin.
"Loc de lansare?" Câtă experiență ai?
- Nu prea multă. - Ai ceva? Ai permis?
Permis? Permis pentru ce?
Nu poți să mergi pe râu fără permis.
Dacă vrei, poți să faci o cerere aici, să capeți puțină experiență,
și o să te înscriu pe lista de așteptare.
Nu, a venit unu' pe-aici. Ne gândim noi la ceva.
Este o listă de așteptare pentru mers pe râu?
Exact.
- Da, o să fie... - Și cât trebuie să aștept?
Da, stai așa puțin.
Acum, înțelegerea e că o să fim noi doi
sau o să fim noi doi și ea.
Următoarea dată disponibilă e 17 mai, 2003.
Grozav. Așa rămâne. Noi trei, atunci.
Doisprezece ani?
- Ce-ai zis? - Doisprezece ani?
Ca să merg pe un râu.
Hai că te sun eu mai târziu.
Poți să faci fie asta,
fie te poți alătura unui grup de turiști însoțiți de un ghid licențiat.
E posibil să facă anulări în ultima clipă,
dar asta o să te coste 2.000 de dolari.
Mulțumesc mult.
Casca, omule!
Sunt Supertramp!
"Dacă acceptăm faptul că viața umană poate fi condusă de judecată,
posibilitatea existenței vieții e distrusă."
Bună!
Bună.
Vino. Stai cu noi.
Avem hot dog.
- Eu sunt Mads. - Mads?
- Mads. Bună. - Mads.
- Alex. - Buna, Alex.
Salut. Eu sunt Sonja.
Bună, Alex.
Noi suntem din Copenhaga, iar tu vii de la cascadă.
Așa e.
- Ești nebun! Ești nebun, omule. - Dumnezeule!
Sonja, dă-te de lângă el. Du-te de lângă el. E nebun! Uite, e nebun!
O să fac un hotdog pentru tine. Imediat.
Îmi place la nebunie asta. Ție nu?
Știi, asta e natura.
Deci încotro te duci?
- Încă nu m-am hotărât. - Serios?
Ne place foarte mult aici. Si ne bucurăm mult că te-am întâlnit.
Ne bucurăm așa de mult că te-am întâlnit.
Știi, am fost în Los Angeles, și pe urmă am fost la Las Vegas.
Da. Las Vegasul e foarte frumos. Universul e așa de bun.
- Universul e foarte bun. - Știi ce vreau să zic?
- Da. - Întregul Univers.
Doar locul. Orașul, vrea ea să zică. Nu stăpânește prea bine engleza.
Dar pe urmă am venit aici.
Nu-mi pasă că e prostuță, dar îmi place de ea.
Să știi că de aici poți să ajungi tocmai în Mexic.
- Da? - Da.
Poți să iei caiacul, și poți să înconjori
până la Barajul Hoover, poți să faci o tură pe-acolo,
apoi poți merge pe râu în aval până în Mexic.
- Serios? - Da.
Haide, haide!
E așa de înceată uneori.
- Uite harta. - Dar o iubesc.
- Aici. Barajul Hoover. - Bun.
Sunt vreo 330 de kilometri, cred.
- Mile? - Da, mile, vreo 200 de mile.
- Două sute de mile. - Două sute de mile. Da, omule.
știi, mă întrebam dacă aș putea să vâslesc
până în Golful Californiei.
Da, da, da, poți. Știi, o să vin cu tine.
Vin cu tine. O lăsăm pe Sonja aici și luăm caiacul.
Nu, nu. Mergem până în Mexic.
Pentru că în inima fiecărui bărbat există o amantă mexicană.
Omule.
Trebuie să plec. Îmi pare foarte rău. Trebuie să plec.
- Ce se întâmplă? - De ce?
Mă urmărește patrula râului. Nu prea am voie să fiu aici.
Trebuie să ai un fel de permis,
o chestie emisă de autorități ca să poți fi aici și nu am așa ceva.
Dacă vedeți pe cineva, pe vreunul din jandarmi sau ceva,
să le spuneți că nu m-ați văzut, da?
Bine.
Bun, repet, îmi pare tare rău, omule. Mi-aș fi dorit să mai stau.
Ai grijă, omule.
- În regulă. Ai grijă, Mads. - Ne bucurăm că te-am cunoscut!
- Pa, Alex. - Mi-aș fi dorit să mai stau.
Să-i saluți pe mexicani din partea mea.
Pa, Alex!
Va fi Crăciunul peste câteva luni,
iar ultima știre primită era că i-a fost găsită mașina.
M-am trezit acum câteva zile, și pentru prima oară, m-a deranjat
că nu doar părinții mei n-au mai primit vești de la Chris.
Scumpo?
Sunt eu. Îmi pare rău. Tot ce s-a întâmplat a fost din vina mea.
Mai dă-mi o șansă.
Te rog să faci asta... Haide. Fă asta pentru mine.
Hai. Mi se mai cere încă o fisă chiar acum.
și nu o am, așa că vrei să te grăbești?
Haide, nu-mi închide telefonul.
Hei, uite o fisă.
Mulțumesc.
Tocmai mi-a picat o fisă din Ceruri,
așa că uite că vorbesc iar cu tine.
Am fisa acum, hai să... Nu, nu, nu, nu, nu!
Mă întrebam de ce nu încercase să sune în caz că aș fi răspuns.
Putea să închidă telefonul dacă nu răspundeam eu.
De ce n-a trimis o scrisoare, poate printr-un prieten?
M-a durut puțin,
dar mi-am spus că e bine.
Știa că îl iubesc îndeajuns ca să îndur fără să știu de el.
Și m-a ajutat să-mi amintesc că era ceva mai mult decât revoltă,
mai mult decât furie ceea ce-l motiva.
Chris mereu a fost mânat de ceva, mereu a fost un aventurier.
Când avea patru ani,
odată a plecat la șase străzi distanță de casă la trei dimineața.
A fost găsit în bucătăria unui vecin,
urcat pe un scaun, cu mâna în sertarul lor cu dulciuri.
Orice sertar o fi deschizând acum, trebuie să fie ceva destul de dulce în el.
Wayne,
nu-mi place să mă gândesc la un om sălbatic ca tine într-o cușcă.
E prea ușor să hoinăresc cu banii ăștia cu care m-ai plătit.
Zilele mele erau mult mai interesante când aveam buzunarele goale.
Am hotărât să mai trăiesc viața astfel ceva vreme de-acum încolo.
Libertatea și frumusețea simplă sunt pur și simplu prea bune să le refuz...
Marea Cortez 2 Decembrie, 1990
- Ai trăit într-o peșteră timp de 36 de zile? - Da, domnule.
Și cum ai intrat în Mexic, în primul rând?
Prin scurgerea Barajului Morelos.
Râul seacă destul de repede dincolo de baraj, nu-i așa?
Da. Se transformă într-un sistem de irigații uimitor,
mulțumită barajelor din nord.
Așa că mi-am târât caiacul prin tot deșertul,
și am făcut autostopul până în Golfo.
Dar după câteva săptămâni, m-a prins o furtuna de nisip si mi-a zburat caiacul.
Așa că am mers înapoi spre nord. Iată-mă.
Nu poți să treci granița fără acte.
- Ne-am înțeles? - Da, domnule.
Oricum am mâncat suficient nisip cât să-mi ajungă până la oraș.
Bine. Stai pe loc. Mă întorc imediat.
Unii ar putea întreba,
"De ce să acționăm acum? De ce să nu așteptăm?"
Răspunsul e clar. Lumea nu mai poate aștepta.